Skal vi have mange hosteanfald under udsendelsen, tror du?
Ja, altså hvis jeg sad for mig selv, så ville jeg bare mute,
men det er jo ligesom lidt svært, når vi sidder her begge to.
Så det kan godt være, der bliver sådan nogle timeouts,
hvor jeg bliver nødt til at kaste mig bagover og gylbe,
og så vende tilbage til optagelsen.
Jeg skal prøve at holde det på et minimum.
Jeg er ramt af sci-fi-feber.
Sci-fi-feber?
Ja. Velkommen til Sci-Fi Snak med Science Fiction og med Snak med Jens J. Alpoder og Anders Høgh Nissen.
Velkommen til Sci-Fi Snak.
Velkommen til Sci-Fi Snak episode 123.
Det er den, der handler om Gun World af, og nu skal jeg holde tungen i munden, Tom Sweaterlidge.
Det må være sådan, man siger det, ikke?
Ja, velkommen til.
Ja, velkommen til. Jens, det føles, og jeg ved godt, at jeg siger det hver gang, men det føles som om det er 100 år siden, vi har været her sidst.
Ja, ja, men der har jo også været lidt sygdom i omløb, kan jeg forstå.
Ja, altså jeg har været ramt af et eller andet genbesøg fra covid-tiden med en solid
dosis influenza oveni, og
i mine 50'er, der kan min
krop ikke længere takle den slags.
Den forlænger mig og afvikler det.
Jeg har helt klart været nede og bide i
dynen i hvad der føles som
en halv måneds tid eller sådan en stil.
Så det komplicerer også
tingene en lille smule, skulle jeg måske sige,
i forhold til den her bog, som ikke er den mindst
komplicerede historie,
vi har læst nogensinde.
Jeg tror faktisk, det var på kompliceret historie, vi har læst nogensinde. Nej, altså,
jeg tror faktisk, det var på
en kommentar på Cypher Snak.
Nej, det var på Mastodon, der var en, der sendte
diagrammet over
timelines i den her bog,
som man kan sidde og kigge på.
Og det er en stor hjælp, faktisk. Det var faktisk
en ret stor hjælp til at forstå. Især,
da det ligesom kommer afsløringen, og man i forvejen
allerede er ved at være lidt, altså, den har kørt
1.13 måske, kan man godt sige. Altså, ikke på en
dårlig måde.
Den har bare overloadet ens små pandelapper.
Sagt meget kort, så er det en tidsrejsekrimi,
hvor vi både følger opklaringen af et blodigt familiemor i 1997,
og drøner frem og tilbage i tid mellem 1997 og 2015.
Og så er vi jo også ude i fremtiden. Ja, så er vi sådan helt ude i længere fremtid,
midten af 2000-tallet.
Og så bliver vi også konfronteret
med en stor global katastrofe,
der rykker tættere og tættere på nutiden,
for nu bare at forvirre
100%, ikke? Ja, og det var jo,
den er jo blevet kogforslået
af Kog og Lise på
cyphersnagt.dk. Ja, tak til Kog og Lise.
De havde den begge to som en af de bedste
bøger, de havde læst i 2024, da vi
gennemgik vores egen highlight fra sidste år.
Det er jo en bog fra 2016, skal vi måske lige
nævne, men de læste den altså sidste år,
og nu har vi så læst den her i
2025. Er den fra 16?
Ja. Nej, den er fra
16. Ørke? Er jeg rimelig sikker på.
Fordi jeg lige læste op på,
at, for nu at foregå i
begivenhedernes gang, at den
udkom faktisk med
samtidig med nyheden om, at
Neil Blomkamp, manden som
instruerede District 9, skulle
instruere en filmversion af den her
bog. Den nyhed kom faktisk
lige før, eller lige i forbindelse med
udgivelsen, og så er jeg ret sikker på,
at der ikke er noget som helst nyt
om det projekt efter 2018.
Ja, for den er ikke filmattestet, selvom
det ville være en sindssygt god,
ja, det kan også være en serie, ikke? Jeg tænker meget, at det er sådan en
prestige-tv-ting
til Netflix eller HBO, eller står klar med at tjekke efter.
Ja, Apple lige præcis, fordi de jo laver sådan nogle
sci-fi-ting på deres
streaming-tjeneste. Nå, men
tusind tak i hvert fald til Kåre og
Lise for at foreslå
den. Jens, hvad har du lavet siden
vi var her for 500 år siden?
Jamen, jeg har mest læst en masse
fantasy og en masse faglærer-tur,
så ikke særlig meget sci-fi. Men jeg har
været biografen for en gang skyld, og set en science fiction film. Jeg har set
Mickey 17 med Robert Pattinson,
som er af den her instruktør,
der hedder Bong Joon-ho.
Du har ham med Parasite.
Ham med Parasite, ja. Meget, meget mærkeligt,
hvad hedder det, historie om
sådan en ung mand, der bliver printet ud igen
og igen, og som filmtitlen
antyder, så er vi på nummer 17
i den her. Han har forskellige grunde,
så har han brug for at komme af jorden. Det er meget vanskeligt,
men hvis man melder sig som en expendable,
så kan man godt komme med. Og en expendable, det er sådan en,
der bare bliver brugt til os. Altså alt det,
der er skide farligere, som man dør af.
Og det er derfor, han nu er i en version 17.
Ja, og så printer de ham bare ud igen og genoplover
hans hukommelse. Det er meget, meget fedt lavet.
Den er overraskende sjov også.
Mark Ruffalo spiller den her
amerikanske senator, som er sådan en
mellemting mellem lidt Trump og sådan lidt
sådan nogle helt falske
hvide tænder. Helt fantastisk.
Og det er sådan meget
grungy, det der rumskib.
Det er sådan nemlig, du ved, sådan
meget sådan træls maden,
som er på sådan nogle metalbakker med sådan noget
snask, der ligner kålort
og sådan noget. Det er virkelig, virkelig fint.
Jeg synes, det er meget fedt. Jeg vil gerne
anbefale at se den, også selvom den
til synes, har været en total bomb
i box-office.
Og det er ærgerligt. Det er faktisk en af de
få film, jeg har tænkt over
i det sidste års tid, at kunne trække mig
i biografen igen. De er allerede ved at smide den på
HBO Max. Nå, okay.
Så kan det være, at jeg bare skal vente.
Jeg skal vente, og så dukker den op der.
Hvilket jo er lidt ærgerligt. Jeg kan også meget godt
lide Pattinson der.
Hans Batman synes jeg
faktisk var ret okay. Ja, ja.
Og så er han jo også med i den der
Vampyr-serie.
Nå, Twilight.
Twilight, er det ikke det?
Jo, og han er også med i Harry Potter-ting.
Er han det?
Ja, så er han jo med i Tenet.
Der er han også meget god.
Nå ja, det er rigtigt.
Der er han faktisk også meget god.
Nå, vi er Pattinson-fanboys.
Ja, helt klart.
Okay, men så faktisk ikke læs så meget sci-fi, kan jeg forstå.
Nej.
Det har jeg heller ikke.
Som jeg nævnte, så har jeg været syg i hvad der føles som et år efterhånden. Og jeg har faktisk brugt mere tid på at genlæse bøger,
lidt som sådan noget hygge-selvmedlidenhed.
Skriver du en blogger om genlæsning af bøger?
Ja, det er lidt noget, som vi har jo dyrket en lille smule,
selvfølgelig, i Sejfærdssnak med genlæsning af bøger.
Vi har læst i gamle dage, skulle jeg til at sige,
Hitchhikers Guide og en masse Neil Stevenson og sådan noget.
Men det er noget, som jeg faktisk ellers føler,
at jeg er kommet lidt ud af i min egen læsevane,
hvis man kan sige det.
Og jeg tror, det har noget at gøre med,
at der simpelthen er for mange nye spændende bøger,
og det er blevet fornemt at købe nye bøger,
når man læser e-bøger primært.
Men jeg har faktisk besluttet mig for at prøve at vende lidt tilbage
og genlæse nogle af mine yndlingsbøger,
fordi nogle gange kan det jo være, at man finder nye aspekter af dem,
og andre gange synes jeg også bare, at man skal være lidt god ved sig selv.
Og jeg synes, det kan være hyggeligt at gense film,
og jeg har også i gamle dage syntes, det var hyggeligt at genlæse bøger, men jeg er lidt kommet fra det.
Men jeg kom så lidt tilbage i den der gænge her i sygdommen, fordi jeg simpelthen ikke havde overskud til at skulle sætte mig ind i nye plots eller historier eller et eller andet.
Jeg ville bare have noget, som jeg vidste var godt, og ikke risikere at skulle bruge 10 timer med en bog, som måske ikke var sådan, hvad lige i øjet.
Nu sidder jeg og spekulerer over, hvad for en bog, jeg skal genlæse.
Det kan jo også være, at det kunne være meget sjovt til kommentarerne på ciphersnak.dk.
Kunne I ikke fortælle om
bøger, I synes, man skulle genlæse?
Ja, science-fiction-bøger selvfølgelig.
Det synes jeg er en god idé.
Så kan det være, vi
griber fat i en af dem eller ej.
Hvilke bøger kunne I godt tænke jer at genlæse?
Eller har I genlæst flest
gange science-fiction? Det vil vi
gerne høre om. Nå, men jeg har
faktisk fået læst to science-fiction-bøger.
Den ene var mellem min forrige sygdom og den aktuelle sygdom, der genlæste jeg en bog, der hedder The Steers Woman af Rosemary Kirstein,
som var dukket op på en hel masse lister over nogle af folks favorit sci-fi bøger, eller speculative fiction bøger.
Okay.
Kender du den?
Ja, overhovedet ikke.
Den viser sig så at være noget mere fantasy end sci-fi.
Ej, hvor fedt. til at sige en sci-fi. Ja, det siger du.
Det var ikke lige helt det, jeg havde regnet med,
kan man sige. Og så havde den
også, synes jeg,
hvordan kan man sige det,
den var længere end hvad dens plot
fortjente. Altså der var sådan lidt for meget
nu går vi rundt-agtigt,
og træk tingene ud.
Men jeg synes, den havde en ret cool
grundpremise, eller grundideen i den.
Den handler om de her steerswomen,
som er sådan en slags videnskloster af kvinder,
som er virkelig gode til at navigere og lave kort og udfylde de hvide pletter på landkortet
i den her lidt fantasyagtige parallelverden.
Og så samler de viden, og de kan tænke nye tanker,
og man følger ligesom hendes udforskning af ideen om,
jamen hvad nu hvis man kastede noget hårdt nok,
så kunne det jo i princippet undslippe planetens tyngdekraft,
og hvad ville der så ske?
Ragtigt noget, ikke?
Og så tænkte jeg jo, uha, nu begyndte det at blive sci-fi-agtigt,
men det gjorde det så ikke.
Godnat og sov godt.
Jeg synes sådan set, det var en okay bog,
og hvis man er blevet nysgerrig på det her plot og den her verden,
så er der flere i serien om de her steerswomen.
Så har du gået i gang med Mossa og Playtea nummer to.
Det er jeg nemlig.
Som jeg ikke vil prøve at udtale. Jeg prøver lige alligevel.
The imposition of unnecessary obstacles.
Ja, det er sådan lidt en taleprøve.
Og tak.
Spiritus test.
Men toren, ja, jeg er lige, altså jeg er måske 15% inde i den,
og det er jo det samme som I,
det er super hyggeligt.
Jeg elsker de to sammen, og jeg elsker deres forhold,
og så er jeg lidt spændt på, om det her Sherlock Holmes-agtige plot
udvikler sig på en interessant måde, men jeg
føler mig i godt selskab.
Og jeg ville ønske, at jeg havde sådan en
lille, hvad hedder det, køkken
elevator med en knap, jeg kunne trykke på,
så der kom skåns og varmt te
op og lidt kanelpulver
til lige at drys på og sådan noget.
Altså, det ville jeg gerne have haft, mens
jeg har været syg.
På en eller anden måde.
Så jeg trykker på skånsknappen, og der sker ingenting.
Så kommer der old cakes og ting,
man kan drysse på, og varme sope,
og dumplings og sådan noget. Det lyder rastende hyggeligt,
det hele. Apropos sådan nogle
science fiction-krimier, så er der jo været lidt
gang i den på safarsnak.dk
om det. Henning kom med
nogle rigtig gode bud, fordi jeg tror lidt,
vi kom til at sige i udsendelsen, at det havde
vi da aldrig hørt om før, at det kunne være sådan en
detektiv-historie, og i rummet gududbrud.
Jeg tror, vi snakkede en lille smule om Asimov
og robots og sådan noget. Ja, det er rigtigt nok.
Og den nævner Henning også.
Han nævner The Case of Steel, for eksempel, som jeg faktisk aldrig har læst.
Og jeg byder også ind med iRobot.
Ellers så har Stanislav Lemme også skrevet nogle, hvad hedder det, detektivromaner.
The Investigation og The Chain of Chains.
Og så er der selvfølgelig, selvom man godt kan være lidt i tvivl om,
hvor meget sci-fi er Dirk Gently's Holistic Detective Agency af Douglas Adams, egentlig.
Men jeg har i hvert fald læst dem alle sammen for ganske
nyligt. Det var en af dem, jeg har genlæst. Og der var sådan et
wow, syret. Ja, den er rimelig
syret, som jeg husker den. Jeg har faktisk også
ligget den derhjemme på bordet. Jeg havde egentlig tænkt mig
at skulle have den med.
Science Fiction Circlens
novellesamling
nummer 5, et eller andet, hvor en vis
Henning Andersen har skrevet sådan en
detektivnovelle
i rummet, selvfølgelig.
Så den skal jeg lige have læst herinde.
Jeg har bestilt den på biblioteket.
Og ellers kan man sige, at der er et
bud på en bog, som jeg faktisk synes lød mega fedt.
Katrine skrev
om en bog af en
dude, der hedder James Blish,
Cities in Flight, som
nok har inspireret de her Mortal Engines
film, der var op for en år siden.
Den så jo ret mærkelig ud.
Men eftersigende skulle bogen være mega fed,
og Henning var også lidt,
det synes jeg fandme var et godt...
Jeg tror, jeg startede på den film to gange,
da den lå på en eller anden streamingtjeneste,
og ikke rigtig kom videre end 10 minutter smærket.
Det kan godt være, det kan noget som bog,
og den er altså for en gang i 50'erne og sådan noget.
Seifert Korn er også lige på trappen.
Ja.
Vi fik en henvendelse fra Mads,
og de arbejder på en dansk oversættelse af en fyr,
der hedder Alan Steele,
som har skrevet noget, der hedder
Coyote-trilogien. Har du hørt om den?
Overhovedet ikke. Den har ellers vundet
Hugo Awards og alt muligt.
Muligvis, muligvis ikke er der et
eksemplar på vej i posten. Okay.
Nu må vi se, om vi får tid til det. Og så snakker vi lidt om det her med
om Murakami. Er det
egentlig, hvad hedder det?
Er det egentlig science fiction noget af det?
Og det er det jo nok ikke. Selvom det kunne være hyggeligt
engang at snakke om Murakami her i Cypher-snak.
Man kunne måske tage Hardboiled Wonderland
and the End of the World. Det har lidt som sådan
en science fiction komponent.
Så der har været god gang i den.
Så måske lidt det her, hvor vi har fået
flyttet opmærksomhed over
på SciFiSnak.dk, som jo også er
federeret nu. Jeg har lavet det der indlæg
om, hvordan man kommer på færdigværelset.
Så det kan man altså gå ind og tjekke
på SciFiSnak.dk,
hvis man har lyst til at prøve det.
Faktisk er det Superkultur, som er
Hennings blog, er nu federeret, så man
kan følge den på masser. Det er jo mega sejt.
The Sci-Fi Verse. The Fitty Verse.
Anders. Nå, undskyld.
Ja... Andre anbefalinger?
Det var det, jeg tror, jeg kom i gang med.
Det var også en ordentlig omgang. Det var også lidt af en slat, ikke?
Ja, ja. Det er da fedt. Det er så meget cool.
Så tak for alle de kommentarer. Det er rigtig, rigtig god.
Og der er flere ting, som jeg ikke har nævnt her.
Så det er meget cool, at der er kommet i gang i det.
Nå, lad os komme i gang med
Gone World af Tom
Swetterlich, som
jeg tror, man skal sige det. Jens,
hvad er det for en bog? Det var dig, der
valgte den gennem Lise og
Kåre. Jamen, en ret vild omgang,
synes jeg. Altså, det er jo sådan lidt en blanding af det her
tidsrejse, og så er det noget thriller.
Der er masser af blod og
gårde og folk, der bliver slået
hjælp på horrible måder. Og så,
det var en overraskelse, så er der sådan et
kosmik horror-element.
Altså sådan lidt det der med, at der er noget helt frygteligt derude,
som kommer efter os, som vi ikke kan,
som er større end noget, vi kan fatte.
Den er virkelig sådan
intens. Basically, så følger
vi vores hovedperson, Shannon Moss, som er
agent i noget, der hedder Naval
Criminal Investigative
Service, eller NCS.
Og i 1997, der blev hun
sat på en sag, hvor at en familie er blevet myrdet på frygtelig vis med økse, og deres negle er blevet pillet af, og det er moren og børnene og det hele.
Og der er blod alle vegne.
Der er blod alle vegne, og det er syret nok i et rum, det er i et hus, hvor hendes barndomsveninde boede.
Meget mærkeligt kortning, som også er blevet slået ihjel i ørt, men det er åbenbart ikke relateret til, men allerede her, der begynder Tom Svetterlischer at få tingene viklet sammen.
Man har allerede tidligt den der følelse af, at det hele er varianter,
der er viklet sammen i forskellige sammenhænger.
De samme personer går igen på kryds og tværs og sådan noget.
Det er meget syret.
Nå, anyways.
Det, der så er det spændende her, det er, at i denne her verden, der kan man rejse i tiden.
Og det gør, hvad hedder det, Shannon Moss, som sit arbejde.
Hun tager ud i fremtiden og finder spor til nutidens kriminalhistorier.
Så det vil sige, at det her, hvad hedder det, mor her,
det kan hun så tage ud i fremtiden til 2015,
og så kan hun søge nye spor, og så kan hun tage tilbage,
og så kan det være med til at afklare, hvad hedder det, mysteriet i nutid.
Og for at det hele skal blive lidt spicy, så har ham der Patrick Mersol,
eller hvad han hedder, han har også været en rumrejse,
tidsrejsende type, som er blevet gakkelovet,
og i øvrigt slet ikke burde være på jorden,
men som bare er missing in action.
Så der er sådan et eller andet, wow.
Hvad sker der her?
Det skal lige siges, det er et ret vigtigt aspekt af tidsrejsen i den her bog.
Det er, at selvfølgelig kan Shannon ikke bare rejse fire år ud i fremtiden og begynde at læse politirapporter og finde ud af, hvem det er, der har begået en forbrydelse.
Fordi det er ikke én tidslinje, man rejser frem og tilbage i.
Når man rejser ud i fremtiden, så udforsker man en mulig fremtid,
en eller anden tråd i multiverset, en parallelt fremtidsvirkelighed,
som kan være nærmest ikke til at skælne fra den verden, man selv lever i,
men den kan også være meget anderledes.
Personer kan opføre sig anderledes.
Der kan være teknologier, som eksisterer i en fremtid, som ikke eksisterer i en anden.
Og nogle af dem er super avancerede, sci-fi-agtige.
Andre ligner mere eller mindre
hverdagen i 1997, som man kender dem.
Der er ikke sket så meget. Og når man så
rejser tilbage, så kan man tage sin viden
med sig. Det er det, Shannon gør.
Hvad har hun lært i den her mulige
fremtid, som måske kan hjælpe hende
med at opklare en forbrydelse i hendes
nutid, det der hedder terrorfirma.
Altså den faste grund under fødderne.
Men når hun rejser tilbage til sin egen
tid, til sin nutid, til terrorfirma
så kollapser den her
mulige fremtid, og så kan det være, at det er en helt anden
fremtid, der i virkeligheden kommer til at
finde sted at blive terrorfirma
efterhånden, som sekunderne og ugerne og årene
går. En anden ting, man kan støde på
ude i fremtiden, det er jo så
dommedag, om man så må sige, de har det begreb
de kalder for the terminus, og det er noget af det
første, der sker i bogen i virkeligheden.
Det er det her med, at man opdager, at en gang ude i fremtiden,
der er der sket et eller andet frygteligt, så jorden har bare blevet iskold i vidt vinter,
og rundt omkring der hænger der mennesker, som er korsvestet med hovedet nedad,
i sådan noget flyvende, frit svævende i luften.
Og den eksistentielle dommedag der, efterhånden som de rejser,
så kommer den tættere og tættere på. Så det er jo også nedad.
Ja, det må man sige. Det er lidt en presbold, må man sige.
Nå, men som man fornemmer lidt, så er det et krøllet plot.
Det er måske ikke rigtigt, men det er et sammenfiltret plot.
Både fordi vi i bogen springer frem og tilbage i tid,
og fordi Shannon Moss rejser frem og tilbage i tid,
og fordi hun oplever flere forskellige udgaver af den samme person. Og for at det så ikke skal være løgn, så ud over at hun kan rejse i sådan et eller andet hyperspace, kvanteskum, et eller andet multihyperrum, værtsagtigt noget, og komme ud i fremtiden, så er der også steder på jorden, hvor grænserne mellem nutid og noget fremtid er tynd.
Ja, der er sådan en slags fold i tidsrummet, hvor man kan træde igennem.
som man også, hvis man går det forkerte sted i skoven så kan man risikere pludselig at gå ind i en fremtid
og det gør ikke tingene mindre komplicerede, kan man sige
Du faldt, jeg ved ikke om du nævnte det før
men du faldt over et dokument, sludret et diagram på det store internet
som illustrerer plottet lidt
og det kan være, at det er det, vi skal smide på sitet på en eller anden måde
Ja, det må vi nok lade gøre
Det er måske en meget god hjælp, og jeg synes sådan set ikke, det afslører
voldsomt meget i forhold til selve plottet.
Men det kan være en meget god illustration af, hvad er ideen med de her forskellige fremtider,
og hvad er terrorfirma, og hvor befinder vi os henne på forskellige tidspunkter i løbet af plottet.
Det vil vi ikke forsøge at forklare i lyd, det giver ingen mening.
Men hop ind og kig på det, hvis du er nysgerrig på at læse Gone World.
Men i virkeligheden skulle vi måske bare gå direkte til vores nedslag,
og begynde lidt at tage fat i nogle af de her scener fra bogen.
Lad os gøre det, og du har valgt at starte med starten.
Jeg starter med starten.
For at gøre det så nemt som muligt.
Fordi nu har vi snakket om det her med true crime og sådan noget, og hun render rundt i flandelsskjorter i 1997 og bruger netskab på computerne.
Men det er jo ikke der, hvor den starter. Den starter ude i fremtiden, hvor Shannon Moss er faktisk... Hvad hedder hun? Shannon Moss.
Shannon er faktisk
bevæger sig rundt i det her
jord, der er ramt af Terminus.
Hun har iført en hazmat-dragt,
der langsomt bliver gennemtrængt
af sådan nogle nanoteknologi,
og det er dem, der i virkeligheden skaber alt det her.
Der er sådan en nanoteknologi,
hvad hedder det? Virus nærmest.
Hun kan se de her korsfæstede
mennesker, som hænger
i luften med sådan nogle ildringer omkring armene med hovederne nedad,
og deres munde er fuld af sølv.
Det er virkelig gory.
Meget marerigt sagt.
Meget marerigt sagt, ikke?
Og så sidder hun hele tiden og kigger på sådan en måler, som der er på hende,
hvor hun kan se, at nu er jeg blevet 80% inficeret, nu er der ikke lang tid igen.
Og så kalder hun selvfølgelig efter hjælp.
Men for da hun kommer hen til den ene af de kvinder, der hænger
og er kortsvættet, så ser hun det hende selv.
Så det er sådan fuldstændig Twilight Zone-agtigt.
Og ikke nok med det,
da hun så, hvad hedder det,
får tilkaldt hjælp, der kommer et rumskib
ned for at hente hende og redde hende,
så tager de den forkerte. Hun ligger
i sneen langt væk fra dem og kalder
til dem, men de ser hende ikke. De tager
den kortsvættede kvinde og tager hende
med tilbage på rumskibet. Så allerede der,
så er der et eller andet, der går galt.
Hvem er Janne der, og hvem er egentlig hvem?
Og på et tidspunkt begynder de senere
i bogen at tale om ekoer, altså
at der kan være
begivenheder, men også mennesker, som
ligesom overtræder
grænsen mellem forskellige tidslinjer.
Ja, for der er ikke sådan et eller andet... Så man kan få en slags dobbeltgængere.
Ja, præcis. Der er ikke nogen
sikring imellem, at
et fremtidsperson kan komme tilbage til nutiden.
Ja, så det får man en fornemmelse af her i starten.
Ja, det er ret syret, fordi den her scene, den er jo så sådan totalt
cosmic horror, fremtidsagtig, sci-fi-agtig,
og så lige pludselig så er vi i 1997,
og Courtney sidder i en eller anden Honda Civic
på vej ned til et mor, der foregår et eller andet sub...
Shannon, sorry.
Hvad hedder det?
Som foregår et eller andet amerikansk suburb,
og hvad hedder det?
amerikansk suburb, og hvad hedder det,
og så er vi bare tilbage i sådan en helt almindelig krimihistorie,
en ret brutal krimihistorie,
men der går lang tid igen, før vi føler,
at det er sci-fi. Ja, det er en ret
spøjs blanding, og for nu at foregribe
begivenhedernes gang, så er der mange, der beskriver
den som en blanding af Tidsrejse
og True Detective,
den der serie med Matthew
McConaughey og Woody
Harrelson i den første sæson,
og senere i, jeg kan ikke huske, hvem der er i toren,
og i tredje sæson, som er den nyeste, med Jodie Foster og flere andre.
Og det er måske den, den minder mest om, fordi den tredje sæson er den mest mystiske.
Altså der er mest lidt spirituelt og lidt, jeg skulle til at sige fantasy, det er ikke rigtigt,
men spirituelt, mystisk, religiøst mærkeligt, der foregår i den.
Hvor i hvert fald første sæson er mere seriemord og psykologisk horror.
Hvor tredje sæson er mere mystisk horror.
Og det er måske den, den minder mest om her.
Der er nogle aspekter af det, som vi kan vende tilbage til senere.
Men der er helt klart sådan true detective vibes.
Både over i virkeligheden 1997-plottet.
Især over 1997-plottet.
Og aspekter af den her
fremtidsting, synes jeg.
Jeg har valgt et
nedslag, som også er
fra starten af bogen, men beskriver
den her oplevelse af
at rejse i tiden.
Hun rejser et rumskib, der hedder Grey Dove,
den grå due,
og så rejser hun ud i det, de kalder deep waters,
som er det her underlige
nanoskum, hypervers-agtige
noget, der gør, at man kan rejse ud i fremtiden.
Men det syre er så, at når man gør
det, og så vender tilbage til
tæerfirma til nutiden, så vender man
tilbage, altså et sådan der
efter man tog afsted.
Man vender fuldstændig tilbage til det samme tidspunkt,
men der er jo gået den tid for
Shannon, som der er gået, hun har
tilbragt ud i fremtiden. Nogle gange er det
få uger eller et tag, andre gange
så er det mange måneder, eller et år.
Altså hun er jo nærmest lige så
gammel som hendes egen mor nu. Ja, lige præcis.
Det der er nedslaget her, det er hendes
oplevelse af, at hun kommer tilbage
til launchbanen,
og de der, hvad hedder det,
videnskabsfolk og teknikere, ingeniører
og sådan noget, som har hjulpet med at sende hende afsted,
de har jo ligesom bare ventet, altså et splitsekund,
og så har hun dukket op igen
med et rumskib, der har været igennem den her
rejse, og hun har været igennem den her rejse,
og hun bliver ligesom, hun kommer i karantæne,
selvom hun egentlig ikke burde
kunne tage noget smitte med sig fra fremtiden.
Og så er der sådan en beskrivelse af, at hun,
da de endelig efterlader hende,
så tager hun et bad, og så står hun foran
spejlet og stryger
dukken væk fra
spejlet og ser sig selv
og tænker, fuck it, altså jeg har lige
taget afsted, eller jeg er vendt
tilbage til det samme tidspunkt, jeg tog afsted på,
men jeg er blevet et år ældre.
Og den der tur har hun lavet
adskillig gange, så hun burde
være 27 kronologisk,
men biologisk er hun
40 i 40'erne.
Og på et tidspunkt, som du sagde også... Hun har faktisk
slet ikke helt overblik over det mere.
Nej, hun mister netop overblik,
og på et tidspunkt møder hun også sin mor.
De er faktisk mere søstre
at se på, end mor og datter,
fordi hun har taget alle de der år med sig.
Omvendt, parenthetisk
eller parallelt, så er der jo tidspunkter,
hvor hun møder folk ude i fremtiden,
som tænker, hvordan kan du se ud som om du er
27? Der er jo gået 15 år
siden vi så sidst. Så det oplever hun
også, når hun er ude i fremtiden.
Men når hun er tilbage i terrorfirma,
så har hun altså taget biologiske år på sig.
Også den scene, hvor hun møder sin mor ude i fremtiden,
hvor moren er gammel og har haft
kraft i kæben, hvor moren er gammel og har haft kraft i kæben, og moren
har oplevelsen af, at du forsvandt jo bare,
fordi hun har ikke været der i mellemtiden.
Og så pludselig dukker hun op og i øvrigt ikke
blevet en dag ældre. Ja, der er nogle af
de der oplevelser, hvor der enten er gået alt for
lidt tid eller alt for meget tid
imellem, at hun møder nogle af sine
kolleger og sådan noget. Så det er bare et aspekt
af nogle af de her lidt spændende
knuder, som Tom Svetterlich
får ud af den her tanke, han har
om tidsrejse. Det er meget original, synes jeg.
Dit andet nedslag?
Jeg synes lige så, at vi skal have lidt af det her
true crime
horror beskrevet.
Da hun på et tidspunkt har været
ude i fremtiden og kommet tilbage,
så har hun jo pludselig lært noget
om nogle forskellige
deltagere. Hun har lært
noget om det her Patrick
Mersault her.
Han var en del af sådan et Navy SEAL team,
som åbenbart alle sammen er kommet tilbage
til jorden. Og nu er sådan nogle
terroristtyper, og der er, hun
undslipper med nødderneppe
ude i fremtiden med livet beholdt
og kan flygte tilbage, og så kommer
hun jo på sporet af dem her i den
terrorfirma-tiden, kan man sige,
ikke i 97. Og så
er der altså sådan et, hvor hun
tager ud og besøger sådan et
gård, hvor de har boet på ude i fremtiden også for at undersøge den.
Og så går der totalt amok i, at hun finder de her Navy Seals, som er præget til at lave sådan nogle terroristaktioner.
De tester sarin gas, det her man brugte i Tokyo-undergrunden, den der dommedagskult.
har de været i gang med at teste ude i laden på alle mulige tilfældige mennesker,
de bare har bortført, og så ligger de bare
ude i en
ladvogn,
og sådan en bunker af lig,
der er bare blevet mere eller mindre
forrødnet, altså helt afstumpet
de her Navy Seals.
Og i det øjeblik, at de får en fornemmelse af, at der er noget galt,
og at der er politi, så begynder de
også bare at starte sådan en firefight,
der bare går helt amok også.
Så det der, altså der er sådan et,
jeg synes for sådan en bog her, så er der sådan et
ret fedt element det her med, at det der
politiarbejde, de virker så utrolig
ægte. Altså den der thriller
ting, der synes jeg, at den er meget
unik, bogen her.
Det giver sådan en særlig, hvad kan man kalde det,
særlig feeling i den her bog,
som sådan er, altså man føler hele tiden,
at der kan ske virkelig frygtelige ting.
Og det er jo også, at folk bliver slået ihjel
til højre og venstre, altså også folk,
hun kender. Og rimelig brutalt.
Mit andet nedslag er
næsten mere sådan en vibe,
end det er egentlig plåtpunkt.
Men altså, det er dog relevant
alligevel, det tidlige bogen, så vender hun
tilbage i frien i sine fremtidsmissioner.
Og vi snakkede om det her med, at
The Terminus ligesom rykker
tættere og tættere tilbage i tid
på vores nutid på terrorfirma.
Altså den her globale katastrofe,
som man senere får nogle detaljer og vide om,
hvor kommer det fra, hvad er det egentlig,
men den rykker altså tættere og tættere på efterhånden,
som hun rejser mere og mere ud i fremtiden.
Og så er der en sekvens, hvor hun kommer tilbage
og taler med en af sine kolleger, der hedder O'Connor.
Han siger til hende,
Shannon, du må forstå, at tingene har ændret sig,
siden du tog på din seneste
fremtidstur her. Hvad sker der, spørger hun.
Og så siger han, at
Terminus er blevet markeret til 2024
mindre end 30 år fra nu
de er i
1997. Og O'Connor
siger, at
det bliver altså nu i
2024 og ikke i
2030 eller hvad det var, da hun tog afsted.
Den er simpelthen rykket adskillige år tættere på
imens hun har været
væk. Og så siger hun, det er jo inden
for vores levetid. Det er lige præcis
det, det er inden for vores levetid,
det er inden for vores børns levetid.
Den sidste generation er allerede
i live, siger O'Connor til hende.
Og der får man altså også bare virkelig
trukket op og skrevet
med store bogstaver,
at katastrofen nærmer sig.
Og man, altså som jeg husker det på
det her tidspunkt, der er man faktisk ikke helt,
altså man er jo ikke klar over, hvad det er for en katastrofe,
hvor den kommer fra,
eller hvorfor den rykker tættere på,
hver gang folk rejser ud i fremtiden.
Så det er meget, meget mystisk,
men der er jo virkelig, virkelig skruet op for den hårde deadline her.
Nå, men jeg ved, at på det her tidspunkt begynder man at sidde og tænke over,
hvordan skal det her blive løst?
Altså, der er vel ikke sådan en eller anden central alien, der styrer det,
så bare hvis man slår den centrale alien ihjel,
så dør de alle sammen.
Altså, man er virkelig sådan på bar bund som læser,
med at forstå, hvad er det, der sker.
Ja, altså, den mindede mig faktisk lidt om,
for nu at foregribe, hvad mindede den her bog os om,
punktet på vores manuskript,
den mindede mig en lille smule om The Spin på den måde.
Altså, at der sker et eller andet globalt katastrofalt,
uden at man rigtig ved, hvem der står bag,
eller hvorfor det sker,
eller hvad man kan gøre ved det.
Der er sådan snært af den samme globale katastrofe over det.
De er træde nedslag.
Jamen, det er en af de her fremtider, vi har.
Vores første tur frem til 2015 tager hun på for at finde spor.
På et tidspunkt bliver hun nødt til at tage afsted igen.
Og der kommer hun ind til sådan en anden version af 2015,
hvor det er helt anderledes.
Og det er sådan en rigtig sci-fi-verden,
hvor der er sådan noget nanorobotter i luften,
og så kan man ligesom
have sådan en aura omkring sig af
nanorobotter, hvor man har ikke mobiltelefoner
mere, fordi man bruger bare de her nanorobotter til
at lave alt sit computer noget.
Hun møder jo også en variant
af John Garrick, som er sådan en FBI-agent,
som hun allerede har mødt, altså i
første kapitel i 1997,
og han har været med til at forsøge
at løse den her
morgåde og blevet meget påvirket af det.
Ham har hun allerede mødt i den anden version
af 2015, hvor hun blev
hans elsker. Der var han en
nedbrudt mand, der, hvad hedder det,
solgte sådan noget næse i memorabilier.
I den her version, der er han stadigvæk
nærmest sådan en, hvad hedder det,
troende, næsten fundamentalistisk
troende. Er det ikke Nester? Er det ikke
Philip Nester? Jo, det er ikke
Garrick, det er Nester, det er rigtigt.
Det er lige meget værdighed.
Det er Nestor.
Jeg skulle bare lige være sikker på,
at vi snakkede om den samme.
Det er den samme snab.
Så, altså, det er også ret fascinerende,
det der med, at de samme karakterer går igen,
men nu er de bare nogle lidt andre varianter af sig selv.
Og så syret det der med,
at netop i forskellige versioner af 2015,
tror jeg, vi blev enige om,
det var det her, ikke?
Der er nogen, hvor det minder rimelig meget
om noget, vi kender.
Og så er der netop den her syrede fremtid, hvor man
ligesom kan, altså
ud af den blå luft nærmest, kan trække
fuldstændig realistiske animationer
af mennesker og
tale med kunstig intelligens,
digital klon
versioner af en eller anden
forsker og sådan noget. Altså det er helt crazy.
Mens hun er på sit hotel, der står hun, mens hun står og børster tænder,
så hvad hedder det lige pludselig, så ser hun
sin bandomsvindende Kortnis
død, altså den måde,
hun dør på, på hendes hotelseng.
Og det er så sådan en måde for en eller anden
lidt mærkelig, synes jeg, kunstig intelligens,
som nu lever i det her nanobot-sky,
en død videnskabsmand,
at få hendes opmærksomhed,
og kunne have en samtale eller noget,
og give hende i øvrigt nogle spor til at løse den her
gåde igen. Super interessant,
og meget sådan mindeværdig
scene, fordi det er lidt det, den her bog også lidt kan,
at den kan virkelig, så der er mange scener, hvor man
tænker, åh, det gav billeder ind i hovedet
nogen bedre end andre, vil jeg sige.
Men ja,
det synes jeg var ret syret, det der, og det
blev kun brugt til en eneste scene, det der
nanorobotter, og så er det bare væk
igen. Måske også, igen for
at foregribe begivenhedernes
gang, måske en af de scener, hvor jeg
tænker, at han har haft lidt for mange gode idéer,
som er lidt for fragmenteret
og bliver smidt sammen i en bunke her.
Men det kan vi vende tilbage til.
Mit sidste nedslag
handler om noget, som hedder
Vardøgerets. Det er et fedt ord. I den her bog.
Jeg fandt ud af, at det stammer
åbenbart fra noget
nordisk eller skandinavisk
mytologi, hvor det hedder
Vardøger. Jeg tror, det er norsk.
Og i
den oprindelige
folkloristiske udløbning, så handler
det om historier, hvor
mennesker bliver
foregrebet,
eller de optræder
i en form for dobbeltgænger,
der kommer foran.
Så i stedet for, at de går ifølge med en
dobbeltgænger, eller at man har sådan en
déjavu-oplevelse, men man ser en,
og så ser man den person igen, så
har de ligesom sådan en forgænger, kan man
sige, som
og det skulle åbenbart være et eller andet nordisk
norsk mytologi,
altså varedøger. I bogen her, der hedder
det altså varedøggers, og
det er, i min udlægning,
det er tidspunkter eller steder, hvor
de her sammenfiltrede
tidslinjer eller tidsknuder
virkelig begynder at gøre tingene,
grænserne mellem de forskellige linjer, tynde.
Det er sådan nogle afbrændte træer, der står ude i en skov i Pennsylvania,
eller hvor pokker det er, de befinder sig.
Hvis man er der, så kan man risikere lige pludselig, så flemmer luften lidt,
og så går man i en fremtidagtigt noget.
Og det skal man så også lige ud og udforske, og finde ud af, hvad er det med de her varedokker.
Der står nogen i en cirkel, og kan hun gå derud og finde nogle spore,
og møder hun sig selv pludselig derfra, altså som et eko fra en fremtid.
Det bliver temmelig mystisk og mærkeligt.
Og et af de der tidspunkter, hvor tingene, altså der bliver virkelig skruet op for,
nu sidder jeg og laver gåsøjne her, for forklaringerne i nogle af de her sekvenser,
fordi hun får at vide, at der er de her varedaugere i noget, de kalder et tyndt rum.
Det er der en eller anden videnskabsmand, kvantefysiker, der hedder Nyoku, som hun taler med, der siger.
Så siger Shannon, eller så siger deres kollega,
Naval Research Lab kaldte dem for Brand Lomanako rumtidsknuder.
Ja, det har jeg hørt før, siger Moss.
Vi talte om dem, BL-knuder, resterne af kvanteskum. Og så kører det ellers derudad med superpositioner og bølgefunktionskollapser
og kvantegravitation
og simultane Everett-rum
og vardokkerets
og ting blandet sammen i
en stor pærevælling.
Den får virkelig 100% gas,
og Moss siger, wow, nu er du ved at miste mig.
Eko, siger Nyoku.
Og her er det her træ, vi fandt,
som er sådan en vardokker-ting
et eller andet. Den slags
sekvenser er der altså også et par stykker af,
hvor man bare sidder, især hen imod slutningen,
og bare sidder og tænker, hvad fanden er det,
der foregår? Eller det gjorde jeg i hvert fald,
og det er ikke kun, fordi det er tre uger siden, jeg har læst den.
Nej, nej.
Når man er færdig med at læse den,
så skal man altså lige... Jeg havde på et tidspunkt,
hvor jeg lyttede lidt på lydbog, og der på et tidspunkt,
hvor jeg bare tænkte, jeg bliver lige nødt til at læse det her kapitel igen,
fordi jeg tror ikke, jeg helt fik med, hvad det egentlig
var, der skete her. Hvordan kan det være, og hvorfor mødte hun så ham igen?
Der er sådan nogle steder, hvor der virkelig bliver...
Det er lidt ligesom semimento, hvor man skal selv sidde og holde styr på det hele.
Eller Tenet, eller Inception.
Der er faktisk nogle aspekter af det der også, hvor det er rigtig godt at have et diagram.
Jeg ved ikke, hvor meget vi har noget at nævne.
Der er det her USS Libra, som er et rumskib, der har rejst i tiden, som er forsvundet.
Og meget af plottet drejer sig jo om, at besætningen fra det der dukker op i forskellige sammenhæng.
Patrick Mersault er en af dem.
Der er en, der hedder Carl Hylte Kroger.
Også et, hvad fanden har han røget? Tom Svetterlitz.
Jeg har bare tænkt, at alle personerne i den her bog skal hedde noget, der er ligesom mærkeligt, som jeg hedder.
Bortset fra Shannon Moss.
Og der er forskellige andre personer, som er knyttet til det her USS Libra,
som ellers er forsvundet, og ingen rigtig kan finde ud af, hvor er blevet af.
Altså, selve slutningen synes jeg måske ikke rigtig, vi skal fortælle om.
Nej, det skal vi heller ikke.
Jeg vil heller ikke påstå, at jeg kunne fortælle om den særlige sammenhæng.
Nej, men det er lidt af et switch around til sidst.
Og jeg vil sige, at da jeg læste den på et tidspunkt, der havde jeg allerede den der fornemmelse af,
at jeg har en idé om, fordi han lægger jo et spor,
ligesom vi nævner i det første kapitel, det der med,
at de tager en forkert sænder, men også med.
Men det er ikke det, der ligesom var det.
Det er faktisk et fælles spor.
Det er noget andet, der sker.
Det ser jo ret elegant ud. Der tog han
fusen på mig. Men jeg synes
faktisk, hvis vi skal bevæge os over en vurdering,
så vil jeg gerne lægge ud og sige,
at jeg har ligget og vaflet et eller andet
sted mellem 3 og 4 stjerner for den her.
Jeg synes, at det første
to tredjedel af den, der er den klar til 4.
Altså, den er
spændende, og den fungerer
både som true detective
detektiv, krimiplot, og
som hard sci-fi historie.
Så begynder der, synes jeg, at gå lidt for meget
vardog og
mærkelige, sådan lidt mystiske
aspekter i
historien. Altså, det er som om, der kommer mere
mystik og mindre hard sci-fi ind. Også så må jeg sige, ikke at afsløre for meget, men hele historien om den der fremtid med folk, der er korsfæstet med hovedet nedad og besætningen fra USS Libra i 28 forskellige tidslinjer, mere eller mindre parallelt med hinanden, med personer, der er forskellige fra den ene tidslinje til den anden.
Jeg smed bare hænderne i luften og tænkte, nu læser jeg, og så følger jeg ligesom med, og så forstår jeg ikke halvdelen af, hvad fanden der foregår.
Og det synes jeg var lidt ærgerligt, og det træk ned for mig, fordi jeg havde en fornemmelse af, at måske er det bare mig, der ikke var koncentreret nok, eller måske har han ikke helt løftet opgaven, men jeg havde lidt en fornemmelse af, at han også selv løb og lagde skinnerne samtidig med, at han skrev,
for at få det hele til i en eller anden grad at passe sammen,
uden at jeg rigtig var klar over, hvad den der passe sammen sammenhængs og var.
Men det var min oplevelse.
Ja, den er jo each to his own.
Jeg har jo givet den fem stjerner.
Jeg synes virkelig, det var en fed bog.
Men jeg tror også, det lykkedes mig netop at holde momentum igennem den.
Man skal ikke have den liggende i et par uger, hvor man ikke får kigget i den.
Man skal se at få den læst.
Fordi den kræver lidt, at du har en del af den oppe i arbejdsrammen.
Jeg skulle lige til at sige, at man skal kunne have hele plottet i sin ram.
Ellers kan man lige så godt opgive.
Også det der med, at der er mange karakterer, som man skal holde styr på.
Ligesom jeg sidder her og kan ikke huske, hvad de hedder.
Fordi der er bare så mange karakterer.
Og de eksisterer, nogle af dem, i to, tre, fire, fem forskellige versioner.
Afhængig af, hvilken tidslinje man er i.
Det gør det ikke mindre kompliceret.
Jeg synes simpelthen bare, at der er så mange fede scener i den også.
Der er en scene, hvor hun er ude i rummet.
Hun tager op til sådan en forladt rumskib,
hvor der bare er fyldt med døde mennesker.
Så skal hun finde ud af, hvad der er sket der,
og jorden bliver evakueret,
og der sker bare de vildeste ting inden.
Jeg synes, det er lidt af en præstation, synes jeg.
Jeg kan da godt se,
der går sådan lidt,
altså næsten grænsen til lidt fantasy i den på et tidspunkt.
Altså man føler lidt, man sidder og læser noget om Narnia,
eller sådan noget med de der steder,
man kan gå ind og ud af.
Er det her Tumnus?
Det kan jeg godt se, at det måske tager sådan lidt
overhånd på en eller anden måde.
Jeg tror bare det, at den formår
ligesom, jeg tror jeg hele tiden havde den der følelse af,
at det kunne gå frygteligt galt.
Og jeg følte mig på den måde meget investeret
i historien. Og så havde jeg bare tænkt,
fuck Shannon, hvad skal der gå med dig?
Hvordan skal du komme ud af denne her?
Fordi hun er virkelig i et tight spot
ære til historien.
Jeg tror måske, at to ting,
som generede mig lidt ved den,
det var, at det er som om,
der er plåt nok til minimum to,
måske endda tre bøger her.
Og jeg synes, det bliver lidt for fragmenteret
og lidt for sammenrodet af en masse
forskellige ting. Det var min oplevelse af det.
Og så lige præcis det der, som jeg også
nævnte tidligere, som gik galt i sidste
sæson af True Detective, med at det hele
bliver lidt for mystisk,
overnaturligt, og
mindre realistisk, eller tæt
på virkeligheden, mindre psykologisk drama.
Og det synes jeg også træk lidt ned
for mig, eller træk en del ned for mig.
De kunne have lavet,
han kunne have skrevet
Tom Sweatolich den her historie,
og hvis han havde fjernet varedokkerne,
hvis han havde fjernet de der åndssvage træer,
bare givet den fuld gas med
brand Lomonaco
tidsknuder, eller hvad pokker det var,
og kvanteskum og sådan noget,
så havde jeg købt den meget mere
end det der mytiske, mystiske
aspekt af det, overnaturlige
aspekt af det. Men igen,
det er min oplevelse, det var der, jeg landede,
men jeg kan sagtens se, hvorfor den,
altså, hvad der fungerer i den.
Der er masser af ting, der fungerer i den, og den er medrivende,
og den er vild. Altså, det er jo en vild
bog, ikke? Og meget unik også, synes jeg.
Ja, helt sikkert. Kan I huske, at jeg læste noget?
Altså, vi snakkede lidt om det, jeg sad der under kapitlet,
bøger, den minder os om, og tænkte,
altså, jeg synes, det minder mig lidt om at læse
Brad Easternellis på nogle tidspunkter,
det der med, at den er så grafisk
i sin udpensling af det, der sker på de her morscener og sådan noget.
Men på den der måde, hvor nogle gange sidder man og synes, at den her historie er lidt surreal.
Det virker sådan lidt, bliver sådan så syret.
Det synes jeg også nogle gange, når man læser Brady Stenellis,
at den horror der, den bliver sådan lidt surreal på en eller anden måde.
Der er næsten også, nu sidder jeg lige og tænker på det,
måske det er, fordi du fik plantet Stanislav Lemme tidligere,
men der er næsten noget Solaris i det også en gang imellem.
Den der mærkelige fornemmelse af,
at man går sammen med nogen,
som måske ikke er virkelige, eller måske er det,
og måske de er i virkeligheden en del af en selv,
og alt det der mærkelige over
en fjernplanet et eller andet sted, hvor man måske
ikke bliver inficeret af et eller andet.
Der var også nogle aspekter af det,
synes jeg. Så spændende, spændende
bog, og interessant
bog, men ultimativt for mig
en, der ligger mere omkring
3,5 til 4 stjerner, end op på
5, men altså jeg har fuld forståelse
for den der. Det synes jeg også, at jeg kan noget nogle gange, det der med,
hvor der, altså kan noget, den der bog,
man selv elsker, men der er nogen, der ikke kan lide den.
Altså det er jo også nogle gange et tegn på
en helt særlig bog, ikke? Jo jo.
Jo jo, det er jo altså måske en, der deler vandene.
Ja, præcis. Er sjovere end
en, der bare sådan lidt mainstream appellerer
til mange, ikke? Ja, præcis.
Det kan, Det vil vi se
i den næste Sci-Fi-snak, om det bliver en
pleaser, eller en, der deler vandene, eller en
stinker. Ja, jeg tror,
at den kan gå lidt alvejen.
Det kan blive en dreng eller en bi. Ja, det tror jeg.
Og for nu at lette
en lille smule på tæppet og vise,
hvordan tingene foregår bag kulissen engang,
så er det en bog, jeg valgte i.
Altså nærmest i det øjeblik, vi gik ind i studiet
her, for jeg havde faktisk lidt glemt, at det var min tur
til at vælge.
Men jeg synes, den lyder interessant,
og den er...
Han har jeg lige nået at optræde på indtil flere
lister over spændende
sci-fi-bøger fra de sidste 10 år.
Hvis det står på en liste, så kan det ikke gå helt galt.
Så kan det ikke gå helt galt. Det var fra NPR, så jeg tænker...
Og ham der...
Det skal vi huske, mens vi har det.
Amit El-Mohtar, der var med til at skrive
How You Lose The Time Order,
han har siddet i juren,
der har været med til at udvælge de her.
Så det kan godt være,
at det er derudad.
Oh my God.
Nå.
Apropos bøger, som delte vandene.
Ja, det må man sige,
men jeg synes,
de var fantastiske.
Ja, det gjorde I.
Det er en bog,
der hedder Radiance.
Den er skrevet af en forfatter,
som hedder Catherine M. Valente,
og den er fra 2015.
Og her er beskrivelsen,
eller dele af den,
fra synopsen på Kobo. Den findes på Kobo,
den kan købes på Kobo, det har jeg faktisk tjekket.
Radiance is a deco-punk,
altså a deco-punk
historie.
It is a deco-punk,
pulp, SF, alt history,
space opera, mystery.
Jesus Christ. Den bonger ud på
alle genrer i hele verden. Ja, alle genrer på samme tid.
Set in a Hollywood
and solar system very different
from our own. Men vi eksisterer ligesom i 1986 i et parallelt univers,
hvor Edison-familien har holdt så hårdt på deres patenter,
at talefilm stadigvæk er nye.
Det er ligesom noget nyt.
Til gengæld er vi altså også i en virkelighed,
sådan lidt klassisk sci-fi, hvor man reser rundt i lækre steampunk-rumskibe
mellem planeterne i solsystemet.
Som er dekoreret med art deco.
Ja, og laver film, så hovedpersonen
er ligesom filmskaber og drøner omkring
i solsystemet og laver dokumentarer og fiktionsfilm
og sådan noget, og udforsker åbenbart
det her helt nye medie, som er talefilm.
Og så sker der et eller andet.
Og jeg synes, jeg forelskede mig
meget hurtigt lidt i det her
meget, meget mærkelige multigenre setup.
Det lyder præcis som den bog, jeg har lyst til at læse lige nu.
Jeg er meget spændt på,
om det viser sig at være rigtigt.
Men altså,
Catherine M. Valentis Radiance
fra 2015,
hvis jeg ellers husker ret,
men deromkring.
Pis.
Ja, til næste gang,
til altså Cipher Snak 124.
Det bliver godt.
Det håber jeg.
Og indtil da,
så er I altid velkommen
til at kigge ind på
cyphersnak.dk.
Der er gang i kommentarerne igen.
Det er vi jo glade for.
Tusind tak,
sige at der er bidraget derinde.
Og ja, som sagt,
så kan det være,
hvis man foreslår noget, vi skal læse, så kan det være, at hvis man
foreslår noget, vi skal læse, så kan det være, at vi tager det op.
Og husk, at det vi bad jer om at
skrive om inden vores næste
optagelse, det er bøger, I
gerne ville genlæse, eller som I godt
kan lide at genlæse. Ja. Hvad er
gode sci-fi genlæsnings
oplevelser? Svar på det ude på
Fediverse. Det er et godt spørgsmål.
Ellers så vil jeg bare sige tak for denne gang. Det har været
en fornøjelse at læse The Gone World
med dig, Anders. I lige måde, og
jeg håber, at jeg bliver rigtig rask
til næste gang. Ja, lad os hasse på det.
Ha' det godt derude. Vi ses. Hej.